Però vam tenir clar que hi havia una opció molt clara.
Hi havia un artista, Francesc Abat, amb una trajetòria sòlida
que es remuntava als primaries dels anys 70
i que havia conreat un art compromès políticament amb l'antifranquisme,
però que alhora era un art també, una manera de fer artística
que estava estretament vinculada a les neoavantguardes d'aquell moment,
les més avançades d'aquells anys.
De fet, el que feia Francesc Abat era una aposta molt i molt minoritària
en aquells anys aquí a Catalunya i a l'estat espanyol.
I, progressivament, Francesc Abat, quan pocs artistes ho feien,
en la dècada dels 80, que es caracteritza sobretot per l'oblit,
Francesc Abat no va optar per aquest camí.
És la dècada que s'imposa, per exemple, la dècada dels grans
pintors,
de la pintura, no sé, es promocionava, sobretot,
per exemple, en Miquel Barceló, artistes d'aquest tipus.
Francesc Abat estava en una altra dimensió, en un altre àmbit,
estava treballant en un altre sentit.
I podíem dir que ell es va convertir, en aquella dècada,
en un reputat especialista en l'art de la instal·lació
i en un alt contingut conceptual, en les seves obres,
sobretot també de caire crític, sobretot en l'establishment.
I d'alguna manera tot art és polític, d'alguna manera,
però en el cas de Francesc Abat la seva aposta, des de la complicitat
estètica,
i una posada de escena molt apurada, derivava cap a posicionaments crítics
inusuals fins a la dècada dels 90.
Estic parlant sobretot de Catalunya i l'estat espanyol.
I per tant no és estrany que en els seus treballs,
a la fi dels anys 90, acabessin confluint
amb això que s'ha dit dins el camp de la histiografia contemporània,
la crítica cultural, es parla del moment,
en francès es diu el moment memoir,
el moment memòria de finals dels 90, sobretot a principis dels 2000,
i que aquí a Catalunya l'estat espanyol acaba, d'alguna manera,
despuntant sobretot amb tot el moviment aquest
que s'ha conegut com a la recuperació de la memòria històrica.
La veritat és que Francesc Cabat era dels pocs artistes d'aquesta
categoria,
reconeguts dins l'establiment artístico-cultural,
que treballava en aquest sentit crític
i que tenia en compte les problemàtiques vinculades a la
memòria,
a la seva transmissió, als traumes heretats del passat,
etc. Per tant, era un moment de cens,
com ha dit un crític cultural a Alemanya, Andreas Huyssen,
era un moment de cens de les arts de la memòria
en el context ja de la postguerra freda dels anys 90.
I això estava succeint arreu, particularment a Alemanya,
també a raïsos llatinoamericans que acabaven de sortir de les dictadures,
sobretot del Conçut, però també altres països.
D'alguna manera, el passat ja no era interpretat com un lloc tancat,
un dipòsit tancat, sinó que s 'interpretava,
moltes d'aquestes obres, d'aquests artistes que treballaven en aquest
sentit,
de la manera benjaminiana, de concebre el passat com la té i viu,
i al qual tenia una, més que provable, incidència en el temps
present.
I d'alguna manera, Francesc Abat, jo crec que l'hem d'incloure
dins d'aquest context, el seu treball s'inclou dins d'aquest àmbit.
S'imposava una manera de fer molt lligada a la reparació
dels fets traumàtics del passat, a posar en primer pla
la història dels que foren vençuts, vençuts momentàniament,
pel totalitarisme, i dic momentàniament, perquè les seves
trajectòries
i experiències dels vençuts, l'ètica sobretot d'ells,
del que se'n derivava de les seves trajectòries,
es va passar a considerar en molts casos, i encara es considera,
com un fonament per assentar les bases del que són les societats
democràtiques en el present i en el futur.
I en el cas de Catalunya, ja que abans parlava la directora
d'aquí de l'escola d'Arquitectura, es va produir un fet,
el 2003-2004, es va començar a parlar que eren grans esdeveniments,
després de la ressaca olímpica del 92, un gran esdeveniment cultural,
que era el Foro Universal de les Cultures.
I aquí, Francesc Abat, amb la seva capacitat de percepció
del que està succeint al present, de les contradiccions al present,
a ell se li van aproximar en aquell moment una entitat memorialista,
com es diu l'entitat, immolats per les llibertats de Catalunya,
i també algunes persones de la Ciutat Civil, particularment en Jaume
Canyameres,
de Terrassa, que era un activista cultural important,
una persona que havia acollit, per exemple, a Agustí Bartre,
el mateix artista i pintor Josep Bartolí, com van tornar de l'agili,
que d'alguna manera van començar a mostrar una preocupació
pel que estava passant aquí, amb aquesta mena d'esborrat urbanístic
que s'estava produint aquesta zona, en un lloc, com ha dit abans la
directora,
que havien tingut lloc aquests fets executables de l'execució de més de 1
.700 persones.
És en el moment que, d'una manera molt perifèrica, Francesc Cabat
proposa
aquest treball al Camp de la Vota, que és una exposició que es
converteix
en una exposició itinerant, afim ara, que ell la formalitza
amb una mena d'arxiu simbòlic, a partir de fragments dels judicis
sumaríssims,
però que té la particularitat, tot i partint d'una estètica
que podíem dir conceptual, com ell se 'l correa, més aviat minoritària,
s'acaba convertint en una exposició popular.
D'alguna manera, ara pren un caire popular per a l'implicació
de moltes persones de l'Associació Civil, sobretot de les entitats
memorialistes,
fa durant tres anys itinerant per Catalunya, i per tant aquí
podíem dir que hi ha la base del que tenim aquí, el bosc d'emprendes.
I penso que és important remarcar això perquè Francesc Cabat va
aconseguir
això que es demana sovint a la tradició aquesta del contramonument,
de l'antimonument, això que es descriu també James Young,
l'autor aquest Young, que remet artistes alemanys,
Jorge Heisel, Jochen B. Gers, Esther Shahed Gers,
que és la companya de Jochen Gers, que són artistes sobretot dels anys
90,
Hans Haag. D'alguna manera Francesc Cabat s'inscriuria
dins d'aquesta tradició, amb aquesta particularitat
que va tenir aquesta exposició, que d 'alguna manera es va convertir,
jo penso en un exemple d'un art relacional, de crear uns espais de
diàleg,
de sociabilitat, i penso que això li va donar una credibilitat,
una legitimitat per llavors tirar més endavant, acabar creant dues obres
que són la culminació d'aquest projecte. Un és el que sabia que el
tenim aquí mateix,
que seria aquest operatet de les persones executades i executats,
que es va inaugurar també el setembre del 2019, i llavors tenim aquesta
gran obra,
que és el bosc d'emprendes. Potser ho deixo aquí perquè m'ho volia
explicar,
volia referir al bosc d'emprendes, però ja ho farem després.
Jo el que volia era més o menys situar la traïtòria Francesc Cabat
per després de sin parlar-ne.
Perfecte director. El director ha comentat fa una estona la importància
també en la traïtòria de Francesc Cabat de les associacions
memorialistes
i precisament la segona intervenció serà la de Carles Vallejo.
Carles Vallejo en aquests moments és el president del Consell de
Participació
del Memorial Democràtic, president de l'Associació d'Expressos Polítics
del franquisme, no sé si actualment està a l'ajuntament
de la Federació Internacional de Resistents, em sembla que sí.
És una persona molt coneguda en el sindicalisme català,
és un activista que ha lluitat al carrer, que ha estat empresonat
i més coses a l'admissaria de Via Laietana, que ha estat exiliat
i representa perfectament aquest rol de dir de quin ha estat el paper
de les associacions memorialistes per fer possible institucions
com el Memorial Democràtic o com aquests memorials que hi ha a
Barcelona
o el Fossat de la Pedrera o el Bos d 'Empremtes.
Gràcies, Carles, com vulguis.
No, gràcies a vosaltres i a tots i totes els que heu vingut,
però avui particularment em fa molta il·lusió poder veure finalment
l'exposició que han fet els alumnes de la Catering
i que vaig tenir l'ocasió i el privilegi d'acompanyar-los
a una visita a la Model.
Suposo que d'aquella visita alguna de les vestigis
que hi ha a l'exposició de vestigis,
ja l'he tingut ocasió de veure-la ràpidament,
però realment tenia moltes ganes perquè la primera inauguració
no vaig poder anar-hi perquè sortia d 'una operació
i no estava en condicions.
Entre Memòries, Vestigis i el Bos d 'Empremtes,
avui aquí em reviu la companyia d'un gran amic, d'en Lluís Serra,
que va morir el passat setembre just quan s'inaugurava
aquest monument del costat dels Bos d 'Empremtes.
En Lluís, activista de la memòria i fill d'un dels afusellats
al camp de la bota, n'era i és exemple de la perseverança
i la lluita per la dignitat de la memòria
dels que aquí van ser executats.
El pare d'en Lluís va ser el darrer alcalde republicà
del Prat de Llobregat i va ser d 'aquells que es pensaven
quan Franco va dir que els que no tinguin les mans
tancades de sang poden tornar,
el pare d'en Lluís el van executar, com tant d'altres.
Com el pare del anterior president de l'associació
Pro Memòria dels Inmulats per Catalunya,
que era l'arrer alcalde republicà també de Mollet.
Des de l'associació memorialistes hem presionat
per fer realitat aquests projectes del Bos d'Empremtes
i altres projectes.
Recordo que es va començar amb una reivindicació
d'uns regidors de l'Ajuntament de Sant Adrià
que va ser acollida per l'Ajuntament.
Recordo les reunions amb l'anterior alcalde de Sant Adrià
que també ens ha deixat i que va ser un animador impulsor
d'aquesta proposta que va ser acollida
pel conseller Romeva i també en altres moments
entre Paràlisis i Empremtes, perquè és una història llarga
de quan hi havia pressupost, quan no hi havia, etc.
Per això el llarg recorregut d'aquest projecte del Bos d'Empremtes.
Entre moments d'acció i Paràlisis,
recordo també la primera presentació pública
que es va fer també aquí a l'UPC.
Aleshores era la consellera Esther Capella i darrere
el memorial democràtic i el Jordi Font i el seu equip
que va proposar que aquest monument fos un projecte
i una realització de Francesc Abat.
El parapet dels executats també és una obra de Francesc Abat
i està aquí davant meu, darrere vostre,
és un bon exemple també d'espai públic memorial
aquest impulsat des del Comissionat de Memòria
de Barcelona Ricard Vinyas i que estableix
una continuïtat espacial simbòlica també amb el Bos d'Empremtes.
Aquí tinc històries que algun dia les haurem de recollir
en el sentit que va haver-hi una gran discussió
on estava realment el parapet
i vam fer fotografies aèries de l 'època dels anys 40
perquè uns deien no, està aquí, altres deien allà.
Finalment, després ho explicaré,
però això va ser una de les batalles aquelles simbòliques
d'on estava perquè si a l'hotel aquests que anaven a fer
ho feien a sobre del parapet dels executats i de les executades.
I després obre també una reflexió
sobre la ubicació en un espai lúdic.
Ens ho preguntem, en Lluís s'ho preguntava jo també.
Quan hi ha la Fira d'abril, ja davant del monument,
una xorrreria, hi ha tota sèrie de cases regionals,
no sé, és un debat també si això, el que estigui aquí,
serveix per donar-li més visibilitat o l'invisibilitza,
igual que els concerts que es fan molt sovint aquí al fòrum.
I encara que el vestigi físic, això està ja comprovat del parapet,
va quedar submergit sota el port,
en el maramangno del fòrum de les Cultures
i tota la moguda de destrucció de l 'espai que va dur a terme
perquè aquí hi hagués aquest port i el projecte de fòrum de les Cultures.
La foto submarina de la recerca encarregada
pel Museu d'Història de Barcelona d 'on estava el parapet
és el referent simbòlic, sembla mentida,
d'una memòria submergida que volem reflutar
amb una senyalització que ho vam parlar
i ho reivindico del vestigi, d'aquest vestigi,
el paviment del moll per reconectar aquest itinerari.
Havíem parlat com que el parapet està sota aquest port,
el moll, el paviment, té una intervenció artística i memorial
perquè sàpiga exactament que allà és un lloc físic on estava el parapet.
A més, jo com a veí del poble nou Maresme,
de la zona del poble nou que adona cap a Sant Adrià,
fill de perdedors que no derrotats de la guerra,
ens deien Rojos, els meus pares,
soc testimoni que el camp de la bota
era una presència molt dolorosa en la memòria familiar i veïnal.
El soroll dels camions passant per la cartera de Pere Quart de matinada
i duent els condenats a mort aquí al parapet
i el so dels trets de gràcia que segons on bufava el vent,
arribava amb més o menys força,
permetia comptar el dolor si aquells dies eren 3, 4 o més els executats.
Això en tot aquest barri.
Això era una presència de la matinada quan hi havia execucions.
I la meva generació encara té present aquestes platges
de les barraques del camp de la bota de Pequín
que havien de conviure amb la mort, les clavaredes i els abocadors.
Hi havia la via del tren per aquí
i eren escapades cap a les zones de, diguem això,
eren abocadors, eren barraques
i els matins convivien les matinades amb els trets.
Per cert, un testimoni centenari, avui he parlat amb ella,
també d'aquí recorda això,
però recorda també que hi havia veïns i nens
que venien a veure les execucions.
Però al conjunt del barri la majoria eren republicans,
havien sigut militants, etcètera, com els insultava.
Això no ho podeu fer, això és terrible.
El conjunt del veïnat suposava aquesta presència tan terrible
de nens i algunes persones que potser per posar-se medalles
davant els vencedors, etcètera.
Això és l'altra part d'aquesta història
que malauradament es repeteix en altres àmbits
i altres països encara avui.
Bé, l'obra de Francesc Abat.
Jo la relaciono també amb Dani Caravan.
El bosc d'emprintes, el parapet de les persones executades
i passatges de Portbou, magnífic present a l'espai públic memorial
de Walter Benjamin tenen en comú, és curiós,
això m'ha vingut amb una reflexió així,
el mar i la proximitat al mar.
I, evidentment, la filosofia de la història de Walter Benjamin
connectant la petjada del dolor passat
amb la possibilitat d'un futur millor.
I, malauradament, en temps de foscor
no ens ha de paralitzar la mirada de l'Àngel us novus
de Paul Klee, aquella mirada que tira enrere,
ens al contrari.
Jo crec que l'Àngel de la història de Walter Benjamin
ens esperona a la possibilitat de redenció
i per això jo crec que la memòria, l 'espai públic de la memòria
és una tasca de presència didàctica a les noves generacions
de la memòria de la lluita contra les dictadures,
contra el marxisme i per les llibertats.
Gràcies.
Moltes gràcies.
Gràcies, Carles.
Alguns dels testimonis que avui has comentat jo no ho havia sentit.
Potser algun d'aquestes impressions
estaria bé de xerrar-les algun dia per escrit.
Continuem.
La Catherine Golda Pongrats és doctora en arquitectura.
Hi ha estat la comissària de l 'exposició de vestigis
que hi ha al vestíbul.
És la SOTS directora de l'Escola Tècnica Superior
d'Arquitectura del Vallès.
Més a més d'arquitecte,
té força monografies i papers
reflexionant sobre la memòria i els espais de memòria de Barcelona,
però també d'Europa i de Llatinoamèrica,
i el seu rol d'urbanisme, arquitectura i expertesa memòria
crec que li cau un rol clau per explicar
i per analitzar aquesta peça en l'art públic
i és també l'autora del primer text del projecte bàsic
de quan Francesc Abat va fer això.
Gràcies, Catherine.
Moltes gràcies. Bona tarda a tothom.
Començàvem amb uns agraïments a la casa,
a l'escola d'enginyeria, a la Maria Casa de Vall, a la directora,
i també a la Carme Fenoll de la cultura de l'UPC
que avui no ha pogut venir,
i també a la meva escola, a l'Escola Superior d'Arquitectura del Vallès,
i en especial a la Diana,
que avui ens ha ajudat a portar l 'exposició aquí.
Clarament també agraïments a tota la gent a la taula,
i també al Memorial Democràtic en especial
per fer aquesta connexió dels continguts.
I també a Fernanda Luz-Suriaga, aquí també present,
que és la coprofessora de la nostra assignatura
que hem tingut, que hem realitzat l 'estiu,
una assignatura que es diu City and Memory,
una assignatura optativa a l'escola de la qual ha sorgit aquest projecte,
aquest projecte d'expositiu, aquest projecte de reflexió,
i porto alguns imatges com és també la cultura de les arquitectes,
potser ara no sé si tenen a la volta.
Hem començat aquest curs, el curs de City and Memory
amb reflexions com Maurice Hardbachs,
com potser em levanto per veure també les meves imatges,
on collective memory, aquestes idees que l'espai és el contenidor
de les memòries, que és una idea
amb la qual hem començat les nostres reflexions,
en un curs que comprend la ciutat com a palimpsest
i que proposa estratègies i possibles línies
cap a un urbanisme de memòria, ara ho explicaré una mica més,
i defineixo una aproximació a l 'urbanisme
des de la cerca, des de la lectura d 'empremtes,
no tan sols del bosc d'empremtes,
sinó d'empremtes a la ciutat,
d'empremtes de memòria i la conversa
i el treball de camp arran de terra.
El palimpsest com per gamí de múltiples capes d'escriptures
que se superposen, se esborren,
però es poden recuperar i mai desapareixen del tot.
Aquesta idea tenim al cap quan comencem el curs
i quan miraven, especialment aquest territori
que ja s'ha dit abans, el poble nou,
l'espai, el context palimpsèstic del 22 arroba,
dels hectàrees de nous usos que s'han fet
a l'inici del segle XX
i en el qual també s'inscriu el projecte del fórum,
el projecte d'aquest urbanisme que podem dir
és l'urbanisme del fracassat, diria jo,
de l'inici del segle XX, del boom,
de l'època d'Acebillo i de Joan Clos,
l'urbanisme una mica sense sensibilitat,
buscant els grans gestos i també buscant
especialment la festivalització de la ciutat
que s'ha dit també abans.
Aquest territori, estem parlant d 'aquests espais,
que en si indica, del fórum que tapa,
que fa desaparèixer el camp de la bota
i que finalment da espai a aquesta línia
de la prolongació de la Diagonal fins al final
on finalment es despleguen aquestes noves arquitectures
i on clarament també és el lloc on estava
l'assentament dels barraques i l 'espai de les ejecucions
que s'ha dit abans al camp de la bota.
I és quan Francesc Abat comenci, i això s'ha dit abans,
tan sols és per il·lustrar una mica,
aquest projecte, el parapet,
aquest projecte tan interessant, arxiu simbòlic,
com ha dit el director del Memorial Democràtic,
que finalment arrenca una reflexió sobre aquesta desaparició,
sobre aquestes capes invisibilitzades,
també els objectes i material que també hem tingut la sort
de tenir a la mà de la generositat del propi Francesc Abat
de poder intervenir o també investigar sobre aquestes coses,
sobre aquests vestigis també materials
de la gent executada al camp de la bota.
I finalment també la observació interessant
que Sant Andrià, i això també s'ha dit abans,
era una mica més avançat que la pròpia ciutat de Barcelona
en fer una primera visibilització d 'aquest espai
amb la col·locació d'aquesta taula de commemoració,
que és tot basat en l'esforç cívic de la gent,
en reclam popular per fer alguna cosa,
una visibilització a l'espai i a les lluites,
com Sant Andrià vol dignificar l 'espai al camp de la bota,
aquest llarg procés que s'ha dit també
entre la paràlisi i les emprempes, com ha dit el Carles Lajejo,
i totes les discussions també arran de la escultura del Miguel Navarro,
que no ha donat en el seu moment els tradis a la gent executada al lloc,
sinó també tan sols als víctims de la època de la guerra civil,
i totes aquestes lluites fins a la inauguració de l'espai
que tenim ara al mateix fórum en el 2019,
també la genialització de la mare Francesca Bat,
i la inscripció dels noms, dels 1.706 noms de les víctimes
acuselades al camp de la bota en aquest mateix espai iúdic,
en aquest espai del fórum, i també acompanyat amb aquest treball d
'atxiu,
d'on finalment també sorteix l 'empremta,
que da forma al projecte que podem veure,
el projecte del Bosch Empremtes,
que es presenta al gener de l'any 20, justament fa 6 anys,
aquí en el mateix espai, i que es realitza l'any 2025.
I en el nostre curs, en juny, hem tingut la sort de visitar,
de pisar terreny, realment d'observar la creació d'aquesta escultura,
de la creació d'aquest memorial en l 'espai públic,
que és una mena de fusió entre art i urbanisme i gestió urbana,
en aquest lloc on es instal·lava en el seu moment el memorial,
i aquestes fotografies fantàstiques del poder acercar els alumnes,
acercar-se conèixer de primera mà el material de recerca i el lloc,
amb el Francesc Gabbat,
amb nosaltres acompanyant en un dia molt interessant,
i també el contacte amb el material i amb el lloc.
I també acompanyaven,
hi ha una fotografia de la nostra visita amb el Carles Vallejo,
acompanyaven això amb relacionaments d'altres llocs,
com és la Via Laietana, com és el centre de cultura,
com és la propi model d'on venien la gent fins al seu afusellament al camp
de la bota,
i tot això ho hem pogut atravesar, experimentar també amb el cos,
una cosa que també amb la Fernanda hem parlat molt,
com s'interpel·la una persona en un lloc com aquest.
I finalment tornem a l'aula i els estudiants fan tota una cartografia
i tot un desplegui també de com fer una petita exposició
amb els materials intel·lectuals,
però també amb els materials expositius que teníem a l'escola,
i finalment la inauguració vestigis a l'escola en juny de l'any passat
era una experiència que da lloc a l 'exposició.
I ara finalment simplement voldria fer una reflexió,
tancar aquesta breu reflexió, amb una reflexió que connecta
amb preguntes que ens plantejava en la preparació,
el Josep Font quin pot ser el futur, l'ús d'un lloc com aquest.
Quan veiem aquesta vista aèria del respai de la memòria
com a conjunt conceptual en construcció
connecta de diverses maneres amb aquesta altra vista aèria
d'un altre memorial i altres dimensions,
que és el monument en memòria a los fueus asesinats a Europa,
també en el seu moment en construcció.
I no és perquè hi ha una conceptualitat similar,
sinó em sembla que hi ha una també abstracció artística
que s'escriu en un lloc que tracta de representar d'alguna forma
l'impacte de l'holocaust.
En aquest cas, en el pleno centre de Berlín,
una demarcació urbana, un espai públic,
que interpel·la una abstracció que interrelaciona
amb el cos del visitant que construeix un repte, clarament.
Perquè el monument en si, en memòria dels fueus asesinats a Europa
s'ocupa, s'usa, s'ha intervingut en múltiples maneres
relacionades o no amb la seva funció monumental.
El bosc d'Emplenta sembla,
i aquí és el moment de la seva inauguració al setembre,
que podria ser un lloc de congregació de gent,
d'activitats, d'actuacions de diverses maneres,
però molt més, penso jo, és un lloc de silenci,
és un lloc de reflexió.
I és un lloc, també, una mica enigmàtic,
una mena de monument del carrer Terps Paisatge,
del que parla el paisatge francesc de Clémont,
en aquest paisatge curiós entre els restes industrials,
la depuradora, infraestructures, nous paisatges,
els botellers, el lleure, la condició encara,
encara la condició de marge.
I és, sense dubte, un espai predilecte, penso jo,
i privilegiat per inspirar preguntes contemporànies,
com s'ha dit abans, i potser que algunes d'aquestes preguntes
podem després també discutir i agrair el Francesc Abat
per el seu gest en l'espai públic,
que és un gest molt potent. Gràcies.
Gràcies, Catherine, i felicitats per la feina que heu fet
i per fer aquesta exposició.
També et vull agrair que haguis fet aquest esforç
per començar a imaginar futurs per aquest espai de memòria,
perquè també era un dels objectius d 'aquesta taula rodona,
de dir què fem per dinamitzar-ho.
I en aquest sentit també és important l'espai i el temps.
És a dir, com hem dit a l'inici, persones de generacions diferents
i en aquest sentit penso que també és molt important
recollir el testimoni de persones que ho han vist des d'una altra
perspectiva.
I amb això tenim avui aquí la Paula Alonso i la Marta Rodríguez,
són estudiants d'Arquitectura, són les que amb la Catherine
han fet materialitzar aquesta exposició i ens agradaria molt
sentir els vostres parers, les vostres reflexions
i també si podeu fer alguna hipòtesi de futur per aquest lloc.
Gràcies, primer, per convidar-nos.
Em sembla molt important estar en un espai així.
Primer, que és molt difícil per les generacions d'ara
explicar coses que no han viscut.
I crec que quan se'ns va plantejar la idea de cartografiar la memòria
era molt difícil per a nosaltres.
Vam estar potser tres dies parlant en una taula a l'escola
parlant de com vivíem o com havien viscut les nostres famílies
a la repressió i com l'estàvem mantenent nosaltres en aquest moment.
Va ser molt important perquè la Catherine i la Fernanda
ens van posar a la taula cartografiar la memòria
i, clar, se'ns va fer molt complicat perquè
nosaltres som estudiants d 'Arquitectura
i ens és molt difícil desvincular-nos del dibuix,
d'una cartografia, d'una planta, d'un plano.
I vam pensar que, després de fer la visita que vam fer amb el Carles
Vallejo
a la model de viure aquests espais des del nostre cos,
no des del cos de primera persona sinó des del nostre,
vam entendre que les narracions i les experiències
que nosaltres estàvem tenint era important no dibuixar-les
sinó expressar-les tal com les estàvem sentint.
Per això l'exposició té aquest caràcter manual de les narracions.
Les narracions que estan als auriculars,
que no sé si els heu posat, estan amb les nostres veus.
Són narracions que són anònimes, molts cops obligades,
no tenen nom ni cognom,
però formen part del teixit de la nostra història
i creiem que era molt important que les nostres generacions
donessin veu a aquestes veus que han sigut silenciades
i han estat oblidades en el pas del temps.
També fan referència al que has dit tu, Catherine, abans,
que l'espai és contenidor de memòria.
Com a estudiants d'Arquitectura no podem deixar de pensar en els espais
i, en general, estem tota l'estona pensant en els espais
i creiem que esborrar un espai com el Camp de la Bota
és esborrar la memòria.
Si esborrem tot i les generacions noves com nosaltres,
perquè parlo per mi però per la Paula crec que també,
no sabíem que havia passat això al Camp de la Bota.
Nosaltres podríem anar al Primavera Sound i ballar i cantar
i no sabíem que en aquest punt havien afusellat 1.700 persones.
Crec que és molt important no esborrar els espais.
No sé si tampoc la solució és quedar -se enrere completament
però donar-li significat
i deixar-los veure.
També una mica el que volíem aconseguir amb l'exposició,
a banda de tot el que ha dit la Marta,
i com d'explicar les nostres experiències en aquests llocs
i el que nosaltres enteníem o sentíem quan estàvem en aquests llocs.
Volíem aconseguir una manera diferent de cartografia una ciutat
que també és una mica el que estava explicant la Marta,
com cartografia una ciutat va molt lligat a les sensacions,
els sons, a les emocions i no és simplement el que veiem i ja està.
Per això també al final va sorgir, després de molts dies,
aquesta exposició una mica més interactiva que tu entres,
veus els diferents espais, escoltes com literalment
els sons que escoltava en un dia una persona que vivia al camp de la dota
com potser es despertava amb el so dels ocells
i de sobte començava a escoltar trets a mig d'una platja,
que era una cosa superestranya que quan ens vam assabentar ens va sobtar
moltíssim.
I això volíem vincular totes aquestes sensacions
una mica des del nostre punt de vista en aquesta exposició.
I també volíem aconseguir que persones que haguessin viscut aquesta
repressió
o que haguessin viscut durant aquesta època poguessin veure l'exposició
i de sobte, no sé si sentir-se identificats,
però com aquesta sensació de dir
que ho he viscut i ho estic tornant a viure
entrant de sobte en aquest espai que nosaltres havíem creat una mica.
Sí, bàsicament...
Doncs gràcies, Paula i Marta, també per aquesta primera intervenció
vostra.
I si us sembla, en aquesta primera ronda...
Sí, sí, sí.
En aquesta primera ronda presento ja a la darrera persona de la taula,
és la Clàudia Colats, és doctora en filosofia,
llicenciada també en quilologia germànica i en ciències polítiques.
Va estudiar a les facultats de Frankfurt i Tübingen,
que quan sento això ja em treu molt a la veu,
perquè és el lloc de Hegel i el gran idealisme alemany.
Per tant, ja heu vist que avui aquí tenim una tradició
de l'Europa central important en aquesta taula.
Ha estat treballant conjuntament amb en Francesc Abat,
que ha publicat i han fet peces junts.
Per tant, és un dels màxims especialistes
en l'obra de Francesc Abat i també de Walter Benjamin.
Gràcies, Clàudia. Endavant.
Gràcies per aquestes paraules tan amables.
Gràcies per convidar-me també, Katrin,
perquè pugui participar en una trobada que em sembla molt important
perquè podria significar al principi d'un futur,
d'un espai memorístic, com significa l'escultura de Francesc Abat.
Jo crec que algunes coses de les que es van dir repetiré,
però faré per donar un accent,
un principi d'una interpretació que és aquesta escultura,
Bosch d'Emprentes.
Voldria recordar que en el seu discurs,
el dia de la inauguració del memorial, Francesc Abat va recordar
que l'escultura, anomenada Bosch d 'Emprentes,
és el resultat de 20 anys de reflexions i d'activitats.
També voldria matisar que no soc experta en l'obra de Francesc Abat,
jo agraïm tot el que sé d'ell mateix
i de la sort d'haver pogut compartir amb ell alguns projectes.
Va ser un període d'inspiració mútua i estic molt agraïda.
També voldria dir que a Francesc Abat li sap molt greu
no poder estar aquí avui.
Jo intento, almenys reflexar la seva presència una mica.
Ell va recordar això, 20 anys de reflexió i activitats
per recuperar la memòria dels afusellats del Camp de la Bota.
Entre ells, 12 dones, segons les xifres oficials.
Segur que també hi ha un espai fosc que no se sap.
Com ja va recordar Jordi Font, tot va començar al voltant del 2000
amb la preparació del projecte Camp de la Bota
que tenia com a finalitat crear un arxiu
per documentar la identitat de les persones executades
i les acusacions contra elles.
I ho va fer, també ja s'ha dit, davant del perill
que es perdés definitivament la memòria
quan l'Ajuntament de Barcelona va construir l'esplanada
del Fòrum de les Cultures.
En tot el territori català, tu ho has dit,
hem ajudat per l'Associació Promemòria als Imolats per la
Llibertat de Catalunya.
Van treballar deu equips per recollir documents i testimonis.
Es van gravar vídeos amb els familiars
i tot aquest arxiu de documents oficials i personals
i dels familiars es va recollir en una exposició
que va viatjar pel territori de Catalunya.
Crec que a Barcelona no es va mostrar mai, Jordi.
Tu ho saps perquè fins i tot has escrit l'introducció al catàleg que
es va publicar.
Al final sí.
Però amb dificultats es va publicar un catàleg
on Jordi Font va escriure una introducció molt maca,
dos volums que mostren part del material
i una pàgina web on es podia accedir a tot el material.
Ara està tancada.
Quan parlem de com activar o reanimar tota aquesta memòria
podem parlar també si és possible reactivar aquesta pàgina web
perquè sigui sempre accessible al públic.
De moment el material està arxivat al centre de documentació del MACBA.
I Francesc suposa que és possible anar-hi si algú vol fer recerca,
però no és tan fàcil accedir-hi.
Després d'aquesta feina col·lectiva,
el projecte d'instal·lació memorial en el lloc dels afuseaments va ser el
següent pas.
Tot això ja ha explicat Jordi Font.
Pot ser assenyalar que el 2025 feia 50 anys de la mort del dictador.
50 anys per fer un memorial que recorda la resistència
i la mort dels que es van oposar a Franco.
El parapet que s'ha esventat ja s 'està fent malbé.
Ahir també hi hauria una feina per fer.
El projecte del Camp de la Bota va sorgir de la indignació de Francesc
Sabat
davant de l'oblit monumental que sostenia la creació del Fòrum de les
Cultures l'any 2004.
Precisament en el lloc on hi van ser les barraques de la població pobre de
Sant Adrià
i el parapet dels afuseaments.
I ara cito el que va dir i que s'ha publicat en el catàleg.
Un espai públic es va cobrir amb una enorme llorsa de formigó
que enterrava un lloc de mort per crear un espai de diversió.
El mateix Francesc Sabat segueix.
La cultura s'ha convertit només en un pretext
per al progrés social i al creixement econòmic.
El nostre benestar està construït sobre l'oblit.
Aquest oblit és una injustícia sobre la qual s'edifica el nostre present.
A l'hora de buscar un concepte que la cultura en homenatge
a les víctimes oblidades hauria de representar,
Francesc Sabat adopta la idea de Walter Benjamin,
que és la tasca de raspallar la història a contrapel.
Per això aquesta enorme raspall que es veu
i les cerdes que s'eslireixen cap al cel.
Però què vol dir això, raspallar la història a contrapel?
És una frase de la Septimatesis sobre el concepte d'història
de Walter Benjamin, aquest últim text que va escriure al 1940,
poc abans que havia fugit de París perquè venien les tropes nazis.
Ja sabem que ell també va ser una víctima d'aquesta fase,
d'aquest període de dictadures i persecucions.
No en va l'artista Francesc Sabat recórrer a aquest pensament
i a aquest pensador i a aquesta imatge del raspall.
Però abans d'entrar en la interpretació del concepte,
em sembla important ressaltar que la idea de la escultura
bosc d'empremtes és impulsada per una autèntica energia rebel
i una veritat de les ganes de raspar la superficialitat de la cultura
oficial.
Aquesta energia culpidora és, penso jo,
el primer que es percep estèticament davant del raspall enorme,
de 1.686 tubes de ferro dirigits cap al cel.
Per a mi té una certa agressivitat,
i jo crec que és l'agressivitat que es dirigeix
contra la superficialitat de la nostra cultura.
Des de molt aviat Walter Benjamin va influir
en la creació de l'artista conceptual Francesc Sabat.
Al principi eren les circumstàncies del seu exili i de la seva mort
que van atraure Francesc, fill de republicans,
nascut a Terrassa en el si d'una família obrera
en els anys més durs del regime de Franco.
Ràpidament Francesc va descobrir també les idees de Benjamin,
especialment d'aquell penjament central de les tesis
sobre el concepte d'història que cal retre homenatge
als vençuts del procés històric,
que cal salvar-los de l'oblit de la historiografia oficial
que és la dels vencedors i que no és menta els que s'han massacrat.
Segons Benjamin la voluntat de lluitar per un món sense repressió
i explotació s'hauria de nodrir de la imatge dels avantpassats
esclavitzats,
no pas del ideal dels nets alliberats.
És una crítica de la perspectiva socialdemòcrata i comunista
que sempre dirigia cap al futur millor.
Ell diu que l'esperança l'hem de guanyar de la memòria
dels que han mort per certs ideals.
Són aquells que van lluitar per l 'ideal d'un món més just
i ells albergen l'esperança.
Ha de ser la tasca de la memòria de salvar aquesta esperança
i aquests ideals.
I és per això que cal rescatar el que el progrés va enterar.
Cal aixecar la superfície per descobrir el que es va silenciar i
oblidar.
Això és l'efecte quan es respalla a contra pell.
I en aquest sentit l'escultura de Francesc Abat
és tot menys que la representació d 'un concepte abstracte.
El que s'ha de respallar amb ferro i indignació
és la crosta de formigó i oblid que la societat del consum
i de l'espectacle vessa sobre la memòria de la resistència.
Respallar la memòria a contra pell,
això vol dir també interrompre la continuïtat del procés històric.
Cito una altra vegada Benjamin.
Els poderosos de cada moment són els greus
de tots els que han vençut anteriorment.
La justícia a les víctimes de la dictadura
és un pas cap a trencament d'aquesta continuïtat.
No voler sempre avançar sinó mirar cap enrere,
com en Carles va esmentar l'Àngel de la memòria
en la visió de Walter Benjamin,
veure les runes és el que cal fer,
veure les runes que el progrés va acumular
per entendre que anem cap a una catàstrofe
si no parem i si no canviem el rumb de la història.
El memorial de Francesc Abat és una escultura conceptual,
com la que s'ha esmentat de Cardani Caravan també.
Rebindica una actitud amb la història
que s'oposa a l'oblit,
raspallar la història contra pèl.
Així ret homenatge a les víctimes.
La base del respalt de tubs de ferro
representa una gran empremta dactilar,
recordant l'eina policia que,
per a la identificació de les persones,
fa referència als perseguits.
És només una sola empremta,
però representa un bosc d'empremtes,
un bosc fosc i encara massa poc explorat.
Una empremta també és un vestigi,
concepte que recull l'exposició
dels estudiants i de les estudiants.
La història silenciada s'ha de recuperar
com a mitjançant dels vestigis.
I jo crec que vosaltres ja mostreu
el que també podria ser una continuació
de la instal·lació del memorial.
Podria ser el principi nuclear
d'un centre d'interpretació
que explica també tot el context de la repressió franquista.
Recordar, rescatar els vestigis,
aquesta és la tasca de les generacions posteriors,
encara més quan ens estan morint
els testimonis, els que han viscut aquesta època.
Tenim un deute amb les víctimes
i, d'altra banda, la seva lluita
és el millor patrimoni que podem heretar.
Hem d'aprendre de la seva resistència
i de les seves lluites per a la llibertat i la dignitat.
Moltes gràcies.
Gràcies, Clàudia, per les teves reflexions
i també per posar-nos deures,
com el tema de rescatar també la pàgina web,
el manteniment del parapet, etc.
S'han comentat moltes qüestions, temes de futur.
No sé si algun dels que esteu aquí
voleu matisar, completar o comentar
una de les coses que s'han dit per part vostra.
Algú vol intervenir?
El públic demanarem si tenen preguntes,
però volem tenir encara uns minuts.
Algú de vosaltres vol matisar alguna cosa?
Paula, Marta...
Sí, no us heu solapat gens
i heu estat força rigorosos amb el temps.
Si no us ho penseu,
algú de vosaltres vol fer alguna pregunta,
algun comentari, alguna intervenció?
No l'hem preparat cap.
Moltes gràcies per les vostres respectives intervencions.
No era cap pregunta,
simplement alguns apunts sobre coses que heu dit
i potser serveixen per donar-te els angles.
Heu parlat durant vàries vegades
no solament un de vosaltres, sinó dues persones.
Sobre el tema del camp de la bota
d'esborrar la memòria
física, de la memòria territorial
del que havia passat aquí.
És cert,
de la mateixa manera,
aquest esborrament de la memòria física
i també conceptual
la podríem aplicar a una operació urbanística
fet a anys abans, 15, 17 anys abans del fort,
de base al tema de la construcció de la Vila Olímpica.
Jo, per qüestions de feina,
vaig documentar fotogràficament
tant tot el tema olímpic com el del fòrum.
Amb el qual ho vaig veure bastant a prop.
I sí, amb els dos casos són dos territoris
a prop del mar, amb unes històries molt marcades.
Òbviament, la del camp de la bota
molt més sanguinària i trista
que el del barri obrer de la Vila Olímpica,
però, en tot cas, al final és el mateix.
S'esborra absolutament tot. A la Vila Olímpica
només queda una ximenella perquè ocupa 8 metres quadrats
i 40 d'alçada, però està encaixada,
que sembla que no pugui respirar
enmig de la unitat de projecte.
I aquí, al fòrum, el mateix.
Jo recordo quan,
el que tu comentaves, Carles, del tema del parapeto
que està al port, el port aquest
no es va fer guanyant terreny o mar, una part sí,
sinó que es va fer excavant el terreny,
amb el qual la cota de terreny està a baix
i jo recordo que a les excavacions sí que va sortir
molta munició, no d'aquesta època,
sinó molt anterior, del segle XIX i pròximament del segle XVIII,
peces de plou, malestar, perquè això era
un camp de tir, no va anar més enlloc,
una cosa va quedar allà, però jo sí que recordo haver vist
peces. Les terres eren terres molt contaminades
perquè eren acupiaments de materials industrials
de molts anys, i això també es va portar bastant
amb curar tot el tema d'anar traient totes aquestes terres
i portar-les a altres llocs controlats.
I com a tercera nota també
el que deies tu, Carles, sobre
el terror que inspirava
aquest sector del poble nou
Sant Adrià, aquesta existència del camp de la bota
que la gent sentia les descargues, no?
Jo vaig parlar amb gent,
les poques cases que hi havia aquí al fòrum abans d'arrupar-les,
i van explicar just la mateixa història
que sentien les descargues i els trets.
De gràcia, que bueno, som de bastanta desgràcia,
no sóc a l'hivern de gràcia, no?
I respecte a això,
recordo també una història que d 'aquesta
temor, d'aquesta por del sector,
a mi el meu avi m'havia explicat,
sortida matinada pel sector Barcelona
hauria de ser pla de Palau, veure un camion
que venien del camp de la bota amb les lones tapades
i la capsa del camion per darrere anava
caient sang, perquè anaven
a la fosa comú de Montjuïc.
Clar, per imaginar, si estaves a l 'any 45-46,
el meu avi com molts, rojo,
i veure aquestes imatges, podem imaginar això,
entre sentir els tiros i veure camions
que van regant-li mans sang, millor calla la boca
i amaguen, no?
I bueno, simplement era això,
agrair-vos la intervenció.
El tema aquest de...
Sí, s'ha de treballar,
jo crec, molt en compte i amb molta cura,
tot aquest tema de la memòria del territori,
d'aquests diferents estrats que estan allà
i moltes vegades d'una manera molt alegre
i molt inconscient, o a vegades molt conscient,
s'esborra i no en queda ni raste.
Si aneu per la Vila Olímpica,
no hi ha absolutament cap placa que digui
que allò era el barri d'Hicària,
que era purament industrial i treballador
i de rastre físic no queda absolutament res.
Obviament avui en dia no ens haguéssim derrotat tot,
ens haguéssim salvat un parell o tres de coses
en aquells moments de nosaltres,
però no mallar a algú més. Moltes gràcies.
Gràcies per aquests comentaris i aquestes intervencions.
Algú més? Teniu alguna qüestió?
Alguna aportació a fer-hi?
S'ha comentat aquí, per exemple,
que s'ha començat a adjectivar com podria ser aquest espai en el futur,
com un lloc de reflexió, de silenci.
És un parc que s'utilitza al part del campus,
que s'utilitza força, quan ja hem anat venint
els caps de setmana també s'utilitza molt.
Ja em corregireu, però aquí en aquest campus
hi deu haver-hi 3.000 o 4.000 estudiants,
que també és una massa tenir en compte,
i passa molta gent fent esports,
perquè no sé quins dispositius podrien ajudar,
o si caldria començar a fer una programació de visites guiades.
Digui, digui.
Director.
Jo penso que és un dels reptes que tenim,
que aquest espai no passi desapercebut.
Molta dels monuments de monumentalitat convencional,
verticalista,
podien dir que hi ha a les ciutats, o que hi ha hagut fins ara,
perquè també hi ha hagut ara campanyes com el Black Lives Matter,
vull dir que d'alguna manera han posat en qüestionament
molta de la monumentalització pública que hi ha a les ciutats,
però sovint aquests monuments es passen totalment desapercebuts.
Si ara féssim moltes escultures que hi ha a Barcelona, a l'espai públic,
segurament no sabríem ben bé a què fan referència.
Aquest és el perill que pot passar amb una obra d'aquest tipus,
que no té res a veure amb una monumentalització clàssica,
diria jo, convencional, verticalista,
però tampoc és ben bé un contromonument, no sé com dir-ho.
Jo penso que hi ha plegats diferents llenguatges artístics.
Hi ha una certa monumentalització, jo penso,
de la idea aquesta de Benjamin, de raspallar la història contra pèl,
que al cap i a la fi a mi també m'ha sobtat,
és trobo significatiu que Francesc Abat formalitza la idea aquesta de
Benjamin,
que porta a l'espai públic, que és una idea força de les polítiques de
memòria arreu del món.
És això de raspallar la història contra pèl, que és la metàfora
en la qual es basen totes les polítiques de memòria democràtica
arreu del món.
A Llatinoamèrica, a Argentina, a llocs així, Benjamin és una
referència.
A Alemanya, vosaltres sou millor que nosaltres,
però jo penso que també aquesta idea.
Clar, potser en aquest espai hem de crear un cert ritual,
unes certes litúgies de la memòria,
començar a pensar algun esdeveniment que es vagi repetint
perquè faci aquest espai.
El que fem a posar la pedrera, jo penso que també és un espai
que jo vull reivindicar, perquè és un espai inaugurat l'any 1985,
una obra de la Beth Galí, i penso que és una obra extraordinària
a nivell de venció internacional, a nivell europeu, sens dubte,
i allà cada any es fa un acte.
Potser no n'hi ha prou, però aquest espai encara és més...
També té aquesta forma de...
No sé si la visiteu, hi ha una forma d'un cert anfiteatre.
No vull dir que hagin de fer festes allà,
però sí que es poden fer esdeveniments, a mi em dóna la
sensació.
Dic això i això, que és un perill per nosaltres,
perquè ens obliga a organitzar-ho,
però penso que s'ha de dinamitzar d 'alguna manera.
És que informalment sí que li hem donat vida i visites guiades,
n'he fet vàries, i per exemple quan anualment
fem la marxa de la retirada,
rememorant també la part de la relació amb la desbandar,
perquè van haver-hi molts de la desbandar que del Malgrat d'Almeria,
que es van rebuixar a Primaverència, després a Barcelona,
i de Barcelona van fer la retirada.
Llavors, un pas obligatori d'aquesta marxa la fem aquí,
i ens demanen continuament trobades sobretot
quan venen delegacions internacionals,
sí que ja té una vida, però que l 'hauríem de formalitzar d'alguna
manera,
i jo recordo, i és que és un circuit,
jo crec que s'ha d'enllaçar aquest circuit,
el bosc d'emprintes, el parapet, després la senyalització
que han renovat amb l'hotel, que són les plafons que recorden
les dones executades i que recorden també les barraques,
que hi ha unes que estaven com oblidades aquí al costat
i que ara les han recuperat, i també la senyalització
que crec que s'hauria de fer al port,
i jo crec que quan es va iniciar, o estic equivocat,
es pensava en un espai físic al costat del bosc d'emprintes
lligat també al... sí, com un espai físic
i després un centre d'interpretació
amb algunes aspectes documentals o exposició permanent
que donés, diguem, bueno,
a l'inici del projecte era també,
i que hi havia una complicitat també de la politècnica
que té molt espai aquí dins,
llavors, no sé, també seria una opció
de que no només sigui la senyalització i el monument,
sinó que hi hagués un espai informatiu, pensar-ho,
que enllaçés tot el circuit, era la idea aquesta,
l'idea d'enllaçar el circuit.
Hi ha una paraula de Manadar, ara t 'ho donaré,
comentant només que aquesta senyalització
que ha fet referència a Carles,
que és la que està al costat de l 'hotel,
que alguns de vosaltres sou que no l 'heu vist,
va estar amagada, l'Ajuntament de Sant Adrià
va reivindicar i és un lloc amb molta visibilitat,
ara l'estem actualitzant perquè el que sí que hem previst de fer
és explicar totes les senyalitzacions petites o grans
que hi ha en tota aquesta zona,
el parapet, la fraternitat de Miquel Navarro,
una placa que hi ha també en l 'edifici d'Exoc,
l'edifici del Fòrum, i fer aquest circuit,
perquè és un circuit interessant,
però que en aquests moments és com un laberint,
perquè s'ha de passar per sota la ronda,
et perds si no saps on vas.
Aquesta és una petita cosa,
però també ens agradaria poder-ho enllaçar amb el Cementiri de
Montjuïc.
És un lloc on no ho estan comptant constantment,
però hi van poc més de 3.000 persones l'any
amb visites guiades,
es fan unes visites guiades mensuals,
però en canvi és curiós perquè a la ciutat de Barcelona
diàriament hi ha un mínim,
diàriament estic dient, de 5 visites guiades
vinculades amb la Guerra Civil al centre del ciutat.
Els turistes no volen anar a l 'exterradi,
però potser això podria interessar a llarg termini.
Hi ha una paraula?
Era una mica provocatiu i per dinamitzar.
Primer, agrair-vos l'acte, molt interessant,
totes les intervencions, i com que per allà han posat deures,
jo crec que ens hauríem de posar deures,
interpel·lava més ara, perquè miro a l'edat de la sala
i primer agraïm a la Catherine que proposés aquesta activitat
a dues joves estudiants perquè aquí tenim uns deures
i és baixar la barrera dels 40 anys,
perquè ens sembla que aquests deures no els tenim gaire ben fets.
Abans parlàvem amb la directora que ara estem fent d'exàmens,
que el curs no comença fins a la nova fabrica,
si ens podeu deixar la intervenció uns dies més,
perquè els nostres estudiants no saben que hi ha aquesta escultura.
Perquè el dia de la inauguració, jo hi vaig ser a títol personal,
no com a sobredirectora de l'escola,
perquè no ens vam convidar a la direcció de l'escola,
només a la directora.
Jo hi vaig ser a títol personal per interès personal,
però com que hi havia moltes personalitats i molta seguretat,
no es volia que hi hagués ningú.
Clar, la televisió va quedar molt bé,
però en realitat no es va voler que hi hagués ningú
i no hi havia ningú més que les autoritats i la policia.
Hi havia més gent, jo hi era,
i més gent, però no es va convidar els 3.000 estudiants d'aquí l'EVE,
es van convidar algunes associacions d'aquí al barri
que conec perfectament perquè són veïns,
però els deures que tenim, i també us volia interpel·lar,
que si realment es pensa fer aquest petit circuit,
aquí volem deixar la instal·lació de les estudiants
fins que comenci el 4 trimestre, més enllà del 9 de febrer,
doncs potser en la clausura d'aquesta petita intervenció
seria una oportunitat per fer algun circuit de divulgació.
No sé, era aquesta la proposta.
És una proposta ben interessant,
ja va bé que facin aquest tipus de propostes.
En tot cas, estic segur que estem oberts
que si els estudiants podríem fer visites guiades, si es cau.
Em recordes una idea que parlo de tant en tant amb Francesc Abat,
que no és culpa seva que va ser tan oficial la inauguració,
això ha de ser l'autobombo,
però a partir d'allà, jo crec que ell també estaria molt d'acord
de fer una inauguració popular per la gent que realment
vol treballar en aquesta temàtica,
sense gent important i cadires reservades.
Això és un somni que tinc jo
i jo crec que ell també per una inauguració
on s'expliquen coses com hem explicat aquí.
Una cosa més vol dir començar amb coses que no costen tants diners.
He vist el plànol del campus, perquè és difícil si no coneixes orientar
-te.
He pensat que està indicat el centre esportiu, la cafeteria, el
restaurant,
però no està senyalat el lloc on està el monument, el memorial.
Això també es podria, com a mínim, dibuixar en aquest plànol.
Gràcies, Clàudia.
La doctora amb filosofia de l 'idealisme alemanya,
amb coses extremadament pràctiques.
Ara sí que ja acabarem aviat, 4-5 minuts, però perfecte, endavant.
Molt riu la meva intervenció amb aquesta relació amb la universitat
i avui ja comencem.
Però jo crec que és únic que una escultura de tal característica
formi part d'un campus universitari.
I això és una obligació, diria, que és una oportunitat.
I també el relacionament amb el curs.
Els debats eren molt interessants.
També les relacions que vosaltres heu fet amb familiars,
amb coses que heu viscut, que heu vist.
I segurament amb tots els estudiants de l'escola d'enginyeria
hi ha moltes coses per compartir.
Crec que el fet que la escultura o el monument
forma part del campus és fantàstic.
Exactament aquesta inauguració popular potser és el pròxim pas
per fer un relacionament realment amb la vida universitària,
que no és tan fàcil, ja ho sabem,
però crec que és la cosa més propera de fer memòria
i connectar també els coneixements i les generacions.
Jo recordo que abans la directora esmentava el fet
que és una facultat tècnica, evidentment,
però recordo que quan vam presentar el projecte
va estar aquí al Hall bastant de temps
i ens enviava fotos que apassionava als estudiants.
O sigui que en aquest sentit potser això
en altres facultats més humanístiques
no hagués tingut el mateix tipus d 'interès,
però en tot cas va sorprendre molt positivament.
Evidentment quedem a la disposició de l'OPC
per qualsevol proposta que digueu.
Aquesta inauguració popular haureu de mirar com ho organitzeu,
però si podem col·laborar-hi endavant.
I res més, gràcies, Clàudia, Marta, Paula, Catherine, Jordi, Carles
i a tots vosaltres per assistir.
Esperem que caigui d'estat del vostre interès
i sortint d'aquí podeu veure l 'exposició Basticis.
Gràcies.